Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Nem akar kijönni. - Micsoda?
Bent akar maradni.
- De miért? - Azt mondja, a világ el van cseszve.
Van valamilyen allergiája?
- Nem, de… - Kérem, ne mozogjon!
- Rendben. - Nyissa szét a lábát!
Gyere!
Lélegezzen!
- Nyugalom! - Igen.
Meg tudod csinálni, kishaver!
Ennyi. Vége.
- Ügyes volt. - Szép munka.
Készen vagyunk.
Szép volt.
- Mi történt? - Úgy döntött, bent marad.
- Kicsoda? - Mateo. Nem akar kijönni.
Arra láttam ollót.
És most mi lesz?
Nem tudom.
Hogy fog enni?
Majd megesz engem, gondolom.
Meg téged.
BARDO, EGY MAROKNYI IGAZSÁG HAMIS KRÓNIKÁJA
Üdvözöljük a Metro Expo vonalán!
A szerelvény végállomása
Santa Monica, központ.
A következő megálló: Expo Park/USC.
Ez normális?
Ez a hang. Ez normális?
Köszönjük, hogy a Metrót választotta. Számunkra az ön biztonsága a legfontosabb.
Segítsen, hogy segíthessünk: vigyázzon értékeire és pénzére!
Probléma esetén hívja a Metro rendfenntartói vonalát!
888-905-SAFE.
Ha lát valamit, ne tartsa magában!
A következő megálló: La Cienega/Jefferson.
Amit sokan pletykának hittek, most beigazolódni látszik.
Hetek óta nő a feszültség a két ország között, ma Carlos Soler…
Basszus!
…a Mexikói Egyesült Államok elnöke,
a Fehér Házban járt, hogy találkozzon Halbrook külügyminiszterével.
A részletek nem ismertek, de úgy tudjuk,
hogy az USA kormánya engedélyezte az Amazonnak,
hogy megvegye a mexikói Alsó-Kalifornia államot.
Igen, jól hallották.
Az Amazon, az amerikai multicég,
meg akarja venni a mexikói Alsó-Kalifornia államot,
és az amerikai kormány támogatja ebben.
Halbrook és Soler elnökök ezt nyilatkozták a mai sajtókonferencián.
A határokat emberek húzzák.
Az emberek szükségleteinél nem lehetnek fontosabbak.
A határ módosításával e harmadik világbeli terület az ígéret földjévé is válhat.
Soler mexikói elnökkel szeretnénk, ha a megállapodás
tisztelgés lenne mindkét ország előtt.
Üdvözlendő a hatalmi érdekek gazdasági integrációja.
Mégpedig megszállás helyett tárgyalással.
Ez a megállapodás a mexikói nép érdekeit szolgálja…
Már várja.
Jones nagykövet úr!
Mr. Gama!
Átköltöztették a kastélyba?
Nem, csak itt lesz ma este egy rendezvény,
és a mexikói kormány felkért egy beszédre.
De ma délután próbálnak.
Sajnálom, hogy ilyen messzire kellett jönnie.
Semmi gond.
Egy percre azt hittem, Halbrook elnök kinevezte Mexikó császárává.
Még nem.
Mi folyik odakint?
Nos, mint tudja,
a mexikói-amerikai háború végének 175. évfordulóját ünnepeljük.
Ünnepeljük?
Nos, megemlékezünk róla.
Igen, az igazából nem háború, hanem megszállás volt.
Mindkét oldalról fiatal férfiak lőtték egymást.
Olyan sokan meghaltak!
Igen, maguknál pár ezren. Nálunk sokkal többen, és elveszett a fél ország.
Valójában nem veszítették el.
Igaz, csak elvették.
- Fizettünk érte. - Igen.
Igen, 15 000 000 pesót.
Hagyjuk a múltat! Kér egy teát?
Nem, köszönöm.
Hónapok óta próbálok interjút készíteni Halbrook elnökkel.
Már azt is felajánlottam, hogy ingyen lenyírom a Fehér Ház kertjében a füvet.
Na ne!
Azt hiszem, végre tudok segíteni.
Tényleg?
Mit szólna egy exkluzív interjúhoz?
Egy óra az elnökkel az Ovális Irodában.
- Most komolyan beszél? - Igen.
De kérnénk valamit cserébe.
Azt mindjárt gondoltam.
Az elnök tudja, hogy számít a szava Latin-Amerikában, Silverio.
Hónapok óta dolgozunk az alkun.
- Ezért akarok beszélni vele. - Figyeljen!
A kormány jó kapcsolatot szeretne
a latin-amerikai közösséggel. Főleg Mexikóval.
Azzal, hogy megnyerte az Alethea-díjat,
előtérbe fog kerülni a komoly újságírás világában.
Tudja, hogy nem fogom megváltoztatni a beszédemet.
- Talán már megírta? - Nem.
Akkor nem is kell megváltoztatnia.
Hátha az interjú gondolata inspirálni fogja valamire a beszédben.
Steven! Azért gondolkodjon rajta!
Szabad?
Ez az.
Hadd kísérjem ki!
És hogy van a családja?
Köszönöm, mindenki jól van.
Körbe kell vezessen.
Gyerekként sokat jöttem ide.
Itt tanult?
Nem, azért hoztak ide, hogy a Niños Héroesről tanuljunk.
Tudja, kik azok?
Persze.
Nem. Nem tudom.
A mexikói-amerikai háború vége felé
egy csapat diákot, kadétokat,
bekerítettek az amerikai katonák. Itt, ebben a kastélyban.
Igazából egyszerűen csak lemészárolták őket.
De idővel megszületett egy legenda.
Milyen legenda?
Még gyerekek voltak.
Igen.
Ezért hívjuk őket gyerekhősöknek.
Drága honfitársaim!
Mielőtt az ellenség kezébe kerülne,
magammal viszem a haza zászlaját!
Hadd hallja meg a történetem egész Mexikó,
és legyen menedékünk mindörökké!
A kurva életbe!
És ön megírta már a beszédét?
Csak a mexikóiak tudnak
gyalázatos vereségből legendás győzelmet csinálni.
Silverio úr!
- Fáj a feje? - Egy kicsit.
A szintkülönbség és a szennyezés mindig kikészít az első pár napon.
Apámmal is ez van, ha a fővárosba jön.
- Tényleg? - Igen.
Azt mondja, Mexikó nem egy ország, hanem egy lelkiállapot.
Ez jó. Hogy van apád?
Jól. Oaxacában ragadt. Szenved a tüdőtágulata miatt.
- Sajnálom. Add át üdvözletem! - Átadom. Megálljak egy patikánál?
Nem kell. Kösz, Antonio.
Hallottam a rádióban, hogy benne lesz Luis Valdivia műsorában.
Igen. Nem akartam, de tudod, milyen Lucía.
Erősködött, hogy fogadjam el a meghívást.
De… Nem hallotta, mit mondott a legutóbbi dokumentumfilmjéről?
Luis? Nem. Mit mondott?
Semmi jót, uram. Azt mondta, ön rosszabb, mint Malinche.
Hogy ön nem tiszteli az újságírást, és még ki tudja, miket.
Ez fikciós dokumentumfilm, Antonio.
Aki nem mer játszani, az nem érdemli meg, hogy komolyan vegyék.
Az az igazság, hogy nem láttam a filmjét. De ezt a pasit láttam, és felhúzott.
Luis most végez egy megbeszéléssel. Majd a sminkesnél találkoztok.
Gratulálok, maestro!
Üdv újra itthon!
Jó napot! Köszönöm!
Mikor voltál utoljára a stúdióban?
Több mint harminc éve.
Harminc? Én annyi idős vagyok!
Üdv újra itt! Parancsolj!
Ez ám a fogadtatás!
Szia! Beengedsz minket?
Újra itt a Bocaguanga.
Jött egy friss hír, amit nem fognak elhinni.
Senki nem segített neki.
A végállomásnál ő volt az utolsó utas.
Szemét gringók! Egy takarítónő talált rá.
Egy honfitársunk, Refugio Domínguez kisasszony.
Üdvözlöm, Refugio!
- Sziasztok! - Sikerült megtalálnunk.
És most beszélgethetünk is vele.
Köszönjük, hogy itt van! Elmesélné, mi történt?
Szokás szerint bementem kitakarítani a kocsit, és láttam, hogy nem üres.
Először azt hittem, egy részeg az, ez sűrűn előfordul.
De aztán megláttam a halakat a padlón. Mind döglött volt…
Gyerünk!
Igen, ez az! Koncentrálj!
Ne, ne menj…
- Hét, nyolc… - Nem mehetsz be, várj!
Várj egy kicsit!
Silverio… Elnézést, bocsánat!
Silverio, várj!
Állj!
Nem vagytok összhangban.
- Tania, mondtam: jobbra! - Mit tudsz te, baszd meg?
- Tania, mindig ezt csinálod, baszd meg! - A kurva anyád!
Mindenki a helyére!
Priscilla, állj a helyedre! Öt, hat, hét, nyolc.
Erre!
Megérkeztünk. Itt elköszönök.
- Köszönöm! - Nincs mit.
Kit látnak szemeim?
Szia, Marta!
Silverio Gama!
Azt hittem, aknára léptél Afganisztánban, és felrobbantál.
Nem, még egyben vagyok. Egyelőre.
- Mikor találkoztunk? - Száz éve.
Inkább ezer.
- Bocsi! Nagyon… - Sok dolgod volt. Tudom.
De azért két dokumentumfilm között meglátogathattál volna.
Gyere, ülj le!
- Ez lesz rajtad? - Levegyem?
Szerintem igen.
Luis nagyon próbál örülni neked.
Hat üveg proseccót küldött nekem.
Ja, ő így szokott gratulálni, ha nem akar gratulálni.
Sosem lépett túl rajta, hogy otthagytad.
Nem hagytam ott, Marta.
Elmentem egy évre, amiből húsz lett.
A cenzúra elől menekültem, és nézd meg, most hol vagyunk!
Keményen dolgoztam, hogy elismerjenek független újságíróként,
majd filmrendezőként.
Anyám még mindig úgy gondolja, ez volt életem legrosszabb döntése.
Luis is eljöhetett volna. Senki nem tartott pisztolyt a fejéhez.
Hát, egyszer azt mondta, Mexikó elnöke és a közeli emberei alkalmatlanok, és…
Erre bejött a csatorna igazgatója nagy mellénnyel,
adás közben kihívta, és majdnem felakasztotta a golyóinál fogva.
Csoda, hogy még megvan a műsora.
Ezen a csatornán nincsenek hősök.
Mind ugyanazt a szart nyeljük.
Rettegünk, hogy elveszítjük azt a keveset, amink van.
Tania?
Mi van?
Tania Kristel?
Mit bámulsz?
Bocsánat!
Ismerlek?
Nem, de én ismerlek. Régen állandóan néztelek a tévében.
Mit gondolsz?
Silverio Gama úr!
- Luis, barátom! - Hol jártál, te pöcs?
Szia!
Üdv újra itt!
Ölelj meg, te rohadék! Hagyd már, Marta!
- Majd ha végeztem. - Ezen az arcon nem tudsz segíteni.
Öt perc.
- Ne mozdulj! - Mit csinálsz?
- Legendás! A Twitterem fel fog robbanni. - Elég!
Ne légy seggfej, te pöcs!
Nézz rá!
Még mindig haragszik, hogy szarban hagytam.
Majd felrobbanok!
Enyém a legjobbra értékelt talkshow Mexikóban, öreg!
Ja, csak youtuberekkel beszélgetsz. Szuper.
Az is hírérték, nem?
Kész vagy.
Ölelj meg, tesó!
- Hiányoztál. Minden itt kezdődött. - Pontosan.
- Hány napig maradsz? - Nem sokáig.
Megírtad már a beszédedet az ünnepségre?
Nem.
Gondoltam.
Imádtam a legutóbbi dokumentumfilmed. Egy maroknyi igazság hamis krónikája…
- Őrült cucc. - Tetszett?
Nagyon!
De amikor együtt cigiztél Hernán Cortésszel, az kicsit sok volt.
Honnan tudod, mit gondolt Cortés vagy Juan Escutia?
Már nincs elég élő ember, akit meginterjúvolhatsz, vagy mi?
- Már dolgozol a következőn? - Igen. Vagyis pénzt gyűjtök.
Hónapokat kell majd kutatnom, sokat utazni.
Nem tudom, hogy tudsz ennyi időt tölteni egy dologgal.
A világ minden héttel változik, minden nappal, minden tweettel.
- Tíz másodperc! - A kérdéseim?
- Már odaadtam a kérdéseket. - Nincsenek nálam.
Ja, várjunk! Megvannak. Kezdhetünk.
Gyerünk!
Nyugi!
Üdvözlök mindenkit a Tegyük fel mai adásában! A mai műsor különleges.
Itt van velem jó barátom és egykori műsorvezetőtársam az esti híreknél,
Silverio Gama.
Elismert dokumentumfilm-rendező, és az első, igen,
az első mexikói, aki megkapja az újságírói munkáért járó Alethea-díjat,
amit négyévente ad át az Amerikai Újságírók Társasága.
Pár nap múlva fogod átvenni Los Angelesben, barátom.
Ezt az interjút a Café los Molinos szponzorálja. Hát ez…
Egyszerűen isteni!
Hogy vagy? Milyen érzés újra Mexikóban lenni?
El sem tudom képzelni, hogy izgulhatsz. Ez a díj óriási dolog.
Silverio?
Itt vagy velünk?
Megnézhetjük a mikrofonját? Azt hiszem, valami probléma lehet vele.
Elnézést kérek! Ilyen egy élő műsor.
Hadd vágjak a közepébe, Silverio!
Egyes kollégák szerint az amerikai liberálisok bábja vagy,
és ez a díj kompenzáció
az amerikai szélsőjobb Mexikó elleni támadásaiért.
Tudsz erről?
Tegyük fel, hogy azért kapod ezt a díjat, hogy kedvezzenek a mexikói közösségnek…
Los Angelesben!
Nem akarsz erről beszélni?
Akkor beszéljünk a magánéletedről!
Ahogy a nagy Sainte-Beuve mondta,
az ember magánélete, amit csinál, a mindennapos döntései,
amit eszik, mind meghatározzák a munkáját.
Igaz, hogy bosszantott, hogy gyerekként Fekának hívtak?
Hogy anyád és nagyanyád szégyellte, hogy kicsit
sötétebb volt a bőröd, mint kéne?
Inkább őslakosnak tűntél, mint kreolnak.
Valóban szégyellték? Hiszen a családodról van szó!
Uram!
Alejandra Bravo elmondta az Instagramon… Emlékszel az első barátnődre?
Tizenhat évesen elszöktél vele egy nagy kalandra,
de nem voltál hajlandó levenni az alsógatyád.
Mert féltél Isten haragjától, a pokoltól…
Mit gondoltál?
Hogy majd szűzen fogsz megnősülni?
A nagy Silverio Gama egy sötét bőrű autómosó fiú volt,
egy balek, egy jelentéktelen rádióbemondó.
Most az UNAM díszdoktora.
Franciaországban Chevalier des Arts címet kapott, de diplomája sincs!
Egy beképzelt, sznob senkiházi,
aki a nyomort, a szegénységet, a kirekesztetteket akarja bemutatni,
de a csatorna tulajdonosa a legjobb barátja.
És a családja a Club América focicsapatnak szurkol!
Milyen érzés az igazság védelmezőjeként kapni pár pofont?
Évekig a kapitalizmust reklámoztad, most meg hirtelen művész lettél.
Úgy látom, a barátunk nem akar beszélni.
Talán azt hiszi, ha hallgat, bölcs marad.
Csodálatos, Silverio.
A gringóknak örömmel jártatod a szádat,
itt meg csak ülsz kukán.
Micsoda szégyen!
Egy rövid reklámszünet után visszatérünk.
Silverio!
Hallasz engem?
Feltartottak.
Hol vagy?
Próbáltam elintézni egy interjút Halbrookkal.
Úgy érzem, hallasz.
Hallak, Lucía.
Hát itt vagy!
- Hol voltál? - Nem tudom.
- Hogy érted? - Erre-arra.
Miért nem mentél el az interjúra Luisszal?
Kérsz valamit inni?
A Tegyük fel producerei állandóan hívogattak.
- Nem tudtam mit mondani. - Majd visszahívom őket.
Luis egész nap hívogatott. Őrjöng.
Azt mondta, egy hete az interjút reklámozzák.
Te fogadtad el, én nem akartam.
Szóval az én hibám.
Féltem, hogy megaláznak, és nevetségessé tesznek.
Miért tennék?
Mert az egész egy vicc.
Mi a vicc?
Folyton olyanok elismerésére vágyom, akik lenéznek.
Nem gondolkozom, mielőtt cselekszem, hogy megkapjam, amit akarok,
de aztán megvetem.
És szégyellem, hogy valaha akartam.
Miről beszélsz?
Folyamatosan győzködöm magam, hogy fontos, amit csinálok,
és ér valamit mások elismerése.
De mikor elismernek, nem érzek semmit. Csak azt, hogy nem érdemlem meg.
- Persze, hogy megérdemled. - Ugyan mit? Ez önteltség.
Az álszentséged az önteltség, Silverio. Mindig ezt csinálod.
Dolgozol, aztán évekre elbújsz. Mikor megmutatod a munkád, elismerik,
de megkeseredsz, feladod, depressziós leszel, és mártírkodsz.
- Tudom. - Ez fárasztó, Silverio.
Sok mindenen szeretnék változtatni, de nem megy. Hidd el, megpróbáltam!
Szánalmas az imposztorszindrómád.
Legalább felhívhattad volna őket.
Luis és mindenki ezt gondolja.
- Mind tudják. - Ez őrültség.
Óhatatlanul olyan leszel, amilyennek gondolod, hogy gondolnak.
Mindenkit csak a magánéleti ostobaságok érdekelnek.
Semmi más nem számít nekik.
És erre csak most jössz rá? Rosszabb, hogy nem mentél el. Luis a neten ócsárol.
Így nemcsak a közönsége nevet ki, hanem a 3 000 000 követője is. Ezt nézd!
Én mondom, az élet manapság csak idióta képek sorozata.
Megmutatni magad mindenáron.
Ugyanazok a jelenetek, ahogy szarunk,
töröljük a seggünk, nevetségessé válunk.
Hagyd abba!
- Mit? - Nem mozog a szád.
És zavar?
- Igen, hagyd abba! - Jó, abbahagyom.
Előbb vagy utóbb fel kell hívnod Luist.
Tudom.
Hogy merted cserbenhagyni élő műsorban?
Elmegyek Uruapanba.
Mikor?
Már mondtam. Holnap.
Most lesz a legnagyobb vásár, és nem hagyhatom egyedül Lucerót.
Túl sokat voltam távol.
Szóval?
Akkor ma fogunk.
Van más választásunk?
Hol vagy?
Lucía?
Megvagy.
Lucía?
Leszel a feleségem?
A kurva anyád!
Ne!
Lucía?
Apa…
Apa!
Lorenzo?
Hány óra van?
Késő… Korán. Nem tudom. Még nem kell felkelned egy darabig.
- Szépet álmodtam. - Mit álmodtál?
Anyát kergetted a lakásban. Mindketten nevettetek.
Anyának kint volt a cicije.
Láttál minket?
Nem, csak álmodtam.
De…
Utána rémálmom volt.
Volt egy átlátszó műanyag cső
a számban, amiből levegő jött,
és felfúvódtam, mint egy lufi.
Nem kaptam levegőt.
Elzárta a torkomat.
Úgyhogy kihúztam… a kezemmel.
Beszélj halkabban! Felébreszted a nővéredet.
Nem fog felébredni.
Alszik, ahogy én is.
Az ablakokon keresztül emberek néztek engem,
de nem mondtak semmit.
A bátyám, Mateo is ott volt.
Az emberek elmentek, és te leültél az ágyamra,
és szomorúan néztél rám.
Ahogy most nézel rám, és ezt álmodom.
És te is.
- De hát ébren vagyunk. - Nem. Én álmodlak.
- Nem álmodhatod azt, hogy álmodsz. - De igen.
De igen.
Ez fáj?
- Nem. - Tényleg?
És most?
- Nem. - És most?
- Nem, mert álmodok. - Akkor elmondom, mit csinálunk.
Levágok egy tincset a hajadból, és az éjjeliszekrényre tesszük.
Ha megtalálod holnap reggel, akkor ébren voltunk.
Tessék.
Jó éjszakát!
Apu?
Paco beteg.
Honnan tudod?
Szerintem férges.
Nekem egészségesnek tűnik.
- Apu! - Igen?
Miért hívják Los Angelesnek?
Nem tudom.
Vannak angyalok Los Angelesben?
Talán. Aludj!
Apu!
Nem akarom itt hagyni őket.
- Kiket? - Pacót, Guidót és Ernestót.
Szeretném, ha elvinnénk őket.
Majd holnap megbeszéljük. Most ideje aludni.
Hol voltál?
- Nem csuktad be az ajtót. - Nem lényeg.
Nem hallanak minket.
Mit csinálsz?
Visszajött.
Megint?
Nyomd vissza!
- Mi az? - Nem akar bemenni.
Várj!
Folyton visszajön.
Szerintem most mondani akart valamit.
Egy kisbaba. Mit mondana?
- Minket hibáztat. - Miért?
Mert távol vagyunk egymástól.
Az önzőségemért.
Emlékszel, előtte milyen dühös voltam?
Ezért veszítettük el.
Nem veszítettük el. Úgy döntött, nem jön ki.
Lorenzo azt mondta, álmában látta Mateót.
Hogy álmodhatott róla? Egy évre rá született.
Nem számít. Emlékeznek rá.
Sokszor mondtuk nekik, hogy Mateo nincs itt,
hanem a mennyben röpköd a kis szárnyaival.
Emlékszel?
Mateo már csak egy gondolat.
Nem egy személy.
Az emberek jönnek és mennek.
A gondolatok megmaradnak.
Nem emlékszem az arcára.
Hogyan lesz egy gyerekből homályos emlék?
- Nem adott nekem lehetőséget. - Mire?
Tudom, hogy jó apa is lehetnék.
Szegény kisfiú!
Ha a te arcodat látom meg először, én is visszamászok anyámba.
Biztos megijedt tőled.
Szegény Lorenzónak és Camilának nem volt választása.
Mindennap ezt kell nézzék.
El kellene engednünk Mateót.
Kezdetnek kivihetnénk a szobából.
Új helyet kell találnunk neki.
Ahol megpihenhet.
Kelj fel, Silverio!
Csinálok reggelit.
Ki jön?
Halló? Gyere fel!
- Miguel. - Milyen Miguel?
A fodrász. Már járt itt.
- Ilyen korán? - 19.00-ra jönnek értünk.
Tíz óra van. Kilenc órát leszel megcsinált hajjal?
Igen, a te kedvedért.
Jó reggelt! Becsukhattátok volna tegnap este az ajtótokat.
Jó reggelt, Lorenzo! Hogy aludtál?
Alig férek el a szaros ágyban.
Tojást csinálok. Kér valaki?
Nem, köszi.
Silverio?
Tojás?
Ki az?
Miguel.
- Milyen Miguel? - A fodrász.
Szia, Miguel! Hogy vagy?
Sziasztok!
Menj be a nappaliba! Mindjárt megyek.
Ma van az újságírók szövetségének estje.
- Az nem holnap lesz? - Nem, ma van.
Köszi, hogy ilyen kedvesek vagytok Miguellel.
Ehhez mit szóltok?
- Mi ez? - Ahol felnőttem. Colonia Narvarte.
Martín azt mondja, kezdjük a videót képekkel a gyökereimről.
Tetszik az ötlet, de más zene legyen!
Miért?
Unalmas.
Miért?
Ki nem szarja le a gyökereket?
Mindenki jön valahonnan.
De nem mindenki tudja, én honnan jövök.
De igazad van. Ki a faszt érdekel, ha engem sem?
- Nézzünk egy filmet? - Igen, egy „vilmet”!
Erről mit gondolsz?
Ki az? Ez én vagyok?
Nem, ezt nem teheted bele.
Annyira ciki!
Megtiltom.
Ezt meg hol találtad? Évek óta nem hallottam.
- Zihuatanejo felé vettük fel. - Anya, hagyd abba!
Apáddal mindent felvettünk úgy az első 12 évben.
Minden hangot minden utunkon. Még a fingjaitokat is felvettük.
Várj, ezt hallgasd!
Ez Japán?
Elképesztő.
Kérlek, ne tedd bele, Apa!
Miért ne?
Ez az életünk zenéje.
Jézusom, moss hajat, te majom! Mikor jön Camila?
Ebéd után. Hívni fog, mikor földet ér.
Kész a chilaquiles.
Enned kell, Silverio. Hosszú napod lesz.
Nincs benne tojás.
- Mindjárt jövök. Megyek Miguelhez. - Nincs benne tojás?
Ez most mi?
Az egyik legfurcsább és legérzelmesebb dokumentumfilmem.
Ahogy a menekültek az USA felé haladtak,
a karaván megállt imádkozni a Cerro de las Piedrasnál.
És a San Juan de los Lagos-i Szűzanya megjelent nekik.
Sokan voltak, de sosem jutottak el a határig.
Kerestük őket, de csak a ruháikat és pár holmit találtunk.
A testeket nem.
Azt mondják, a San Juan de los Lagos-i Szűzanya magával vitte őket.
Válaszul a hitükre és a kétségbeesésükre.
- És ezt elhiszed? - Nem.
Nem hiszek el semmit, amíg nem látom.
De a dokumentumfilmesnek nem hinnie kell.
Csak figyelnie, és tudnia, mire fókuszáljon.
Néhányan hihetetlen történeteket meséltek a kamerának.
- Ezt beleteszed a videódba? - Igen, azt hiszem.
Miért?
Mert ez fontos része annak, ami vagyunk: a bevándorlók országa.
Ezek az emberek mindent hátrahagynak,
mert itt senkik.
Valami jobbat keresnek.
Egy gyorsétterem vécéjét takarítani jobb?
Igen, sokuknak igen.
- El akartak menni, ennyi. Ahogy mi is. - Nem, ez nem ugyanaz.
Miért? Mi is mindent itt hagytunk.
De nekik nincs más választásuk. Azért mennek, mert nincs munka.
Itt megölik, kizsigerelik őket.
Mi nem nélkülöztünk.
Mi első osztályon utazó bevándorlók vagyunk.
Nem értem.
Micsodát?
Ez hogy mutat be téged? Minek kellenek, hogy az életedről beszélj,
ha nem tudod, kik ők, vagy milyen az életük?
Lefilmezed őket, interjút csinálsz velük,
pénzt csinálsz belőlük, de egyáltalán nem ismered őket.
De nagy a szád!
Mi van?
Tizenhét éves vagy, és úgy teszel, mintha mindent tudnál.
Én a te korodban egy halászhajón dolgoztam.
Megint a hülye hajód! Ne már!
Ez van, ha valakinek mindent megadsz,
és nem tanul semmit.
Nem értékelsz semmit, mert sosem dolgoztál meg érte.
Nincs felelősséged.
Hát, az a ti hibátok.
Micsoda?
Ti hoztatok a világra.
Senki nem szólt.
Senki nem figyelmeztetett.
Amint a gyereked kamaszkorba lép, kapsz egy második teljes állást.
Mert neki minden szar.
Nem én kértem, hogy hozzatok ide.
Felfogod, ugye?
Hogy senkit és semmit nem tisztelsz. A szüleidet sem.
És akik szerinted nyomorultul élnek,
ők legalább tisztelik azt, akik, az őseiket, a hagyományaikat…
A rituáléik már rég léteztek, mikor az USA,
az ország, ami csak a pénzt tiszteli, még csak gyerekcipőben járt.
Csak azt mondom, hogy nem ismered őket. És ez az igazság. Persze szerinted nem.
De honnan tudod, hogy megbecsülök-e dolgokat?
Sok mindent becsülök, csak nem azt, amit te.
És igenis vannak nehézségeim.
Most is, mikor megosztom az érzéseim, amihez te ragaszkodsz…
Így van.
Ez nehéz nekem, de megteszem.
De mivel ezek az érzések neked nem tetszenek, biztos nem igazak.
Spanyolul beszélj, basszus!
Miért?
Mert Mexikóban vagyunk, mexikóiak vagyunk, és spanyolul beszélünk!
Nem tudtátok felvenni a telefont? Halló?
Mindig ezt csinálod.
Ha Mexikóba jövünk, mindig meg akarsz győzni, milyen menő,
mély, spirituális, kulturális egy hely.
De nem az. Az emberek szenvednek és éheznek.
Lorenzo, elég!
Ha úgy szereted Mexikót, miért vittél minket az Államokba?
Miért ott nőttünk fel?
Ez Reynolds volt.
A díjátadó próbája jövő kedden ötkor lesz, Los Angeles-i idő szerint.
Gratulálok! Te vagy az ász, Apa.
Az ország, ami csak a pénzt tiszteli, díjat ad neked. És át is fogod venni.
Kíváncsi vagyok, mit fogsz mondani.
A bevándorlókat nem a Los Lagos-i Szűzanya vitte el.
Azért tűntek el, mert meghaltak, bassza meg!
- Tudod, hogy te is ugyanilyen vagy, ugye? - Micsoda?
Ha valaki Mexikót dicséri, kioktatod, hogy igazából milyen.
Ha egy gringó kritizálja, előadod, miért ez a legcsodálatosabb gasztronómiai,
antropológiai és kulturális kísérlet a világtörténelemben.
Csak azt mondom, hogy el kell hagynod Mexikót ahhoz,
hogy rájöjj, mit veszítettél, mit loptak el és tettek tönkre.
Lorenzo annyit akart mondani, hogy ez egy szegény ország.
Nem szegény, hanem egyenlőtlen. Nem ugyanaz.
Remek. Megint te nyertél, Silverio.
Tökéletes az érvelésed, mint mindig. Mikor sétáltál utoljára a városban?
Hagyjad!
Tényleg újabb esélyt akarsz?
- Mire? - Hogy jó apa legyél.
Igen.
Itt van.
Lorenzóval és Camilával. Még kicsik.
Csak meg kell tanulnod jelen lenni.
Itt vagyok, Lucía.
Igen, a laptopoddal. És a kurva videódon dolgozol.
Elmegyek a ruhákért.
Ez a sivatag egy gyilkológép!
Ha nem a hőség és a hegyek ölnek meg, akkor a kígyók vagy a skorpiók.
Hova mennek?
Arizonába.
Nogalesnél kelünk át.
Visszük Centéotl istent, hogy feltámasszák.
Mi történt Centéotl istennel?
Meghalt. Nincs több kukorica. Éhen halunk.
Nem kell meghalni, hogy a pokolba kerülj.
Menj el Chalchihuitesbe, ott megtalálod!
Ott, a falunkban csak halál van, éhezés, erőszak.
Vannak mások is önökkel?
Az unokáink.
Arra. Náluk van Centéotl.
A két gyerekemet megölték.
Északra megyünk, hogy találkozzunk a bátyámmal.
Köszönöm!
Jó utat!
Van elég vizük?
Ott van! Megtalálták!
Halljátok, mit mond a testvérem a telefonba?
Azt mondja, a Los Lagos-i Szűzanya megjelent nekik a Cerro de las Piedrason.
Ahogy felértek a dombtetőre, az éjszaka nappalra fordult.
És aztán megjelent, és megáldotta őket!
Silverio!
Silverio, hogy érzed magad?
Fáradtnak tűnsz.
Békésnek.
Nyugodtnak.
Nem félsz?
Mitől?
A haláltól.
Számotokra a halál szép, keresztényi élmény.
Egy kellemes szívroham az ágyban.
Számunkra mindennapi dolog.
Hogy tömegsírba dobnak.
Itt, a börtönben senki sem tud megölni.
De én megölethetlek titeket, kintieket.
Régen szegény és láthatatlan voltam.
Évtizedeken át átnéztetek rajtam.
Most viszont tökön ragadtalak titeket.
Két lábon járó bombák vagyunk.
Milliónyian a szegény falvakban.
Mi állunk a paradoxon középpontjában.
Egy új faj vagyunk.
Egy másmilyen lény. Nem olyanok vagyunk, mint ti.
Mit tehettünk volna?
Ti, értelmiségiek
imádtok az osztályharcról meg az elnyomottakról magyarázni.
Aztán megjelenünk mi.
A proletárok, a lenézettek, a kizsákmányoltak lejárt lemez.
Valami új alakul odakint,
ami a sárban formálódott, amit írástudatlanok neveltek,
és idegen szörnyként ólálkodik a városhatárokon.
Hívhatjuk mondjuk poszt-szegénységnek.
Mi változott a nyomornegyedekben?
A pénz. Milliomosok lettünk.
Ti meg a csőd szélén álltok, és egy inkompetens banda vezet.
Az biztos!
Érted?
Nekünk agilis módszereink vannak,
titeket meg lelassít a bürokrácia.
Mi nem félünk a haláltól. Titeket a félelem öl meg.
Nekünk rendes fegyvereink vannak, nektek meg .38-asaitok.
Mi támadunk, ti védekeztek.
Ti azt mondjátok: „Emberi jogok!”
Mi azt: „Nincs kegyelem.”
Ti tévésztárokat csináltatok belőlünk, mi bohócokat csináltunk belőletek.
A nyomornegyed lakói segítenek minket, szeretetből, félelemből. Titeket utálnak.
Régióban, tartományban, nemzetben gondolkoztok, korruptak vagytok.
Mi 50 000 000 drogfüggő gringót tartunk a markunkban.
Külföldről kapjuk a fegyvert, a jenkiktől. Globális erő vagyunk.
Nem feledkezünk meg rólatok. Ti vagytok az ügyfeleink.
Ti viszont elfeledkeztek rólunk, amint elült az erőszak okozta sokk.
A MEXIKÓI ÚJSÁGÍRÓK SZÖVETSÉGÉNEK TISZTELETBELI TAGJA
KALIFORNIA TÁNCKLUB
Milyen érzés a kamera túloldalán?
Mi jár most a fejében?
Ha elmondanám, életfogytiglani börtönt kapnék.
Gringónak vagy mexikóinak érzi magát?
Egy nemzethez sem tartozom.
Kívülről megérti, mi folyik az országában?
Nem. Őszintén szólva nem értem az országomat.
Csak szeretni tudom.
Hogy kéne kezelni a világ legveszélyesebb kartelljét?
Az USA vállalatainak kartelljét?
- Csinálhatunk egy képet? - Köszönöm, igen.
- Köszi. - Imádom a munkádat! Gratulálok!
- Jó napot! - Jó estét!
- Én is imádom a munkádat. - Köszönöm. Jó estét!
- Silverio, hogy vagy? - Szia! Jó estét! De jó látni!
- Szia, Silverio! - Hogy vagy? Maestro!
De jó látni!
- Az az arrogáns faszkalap! - Gratulálok, maestro!
Nincs mezcal?
Láttam arra egy pincért, akinél volt. Ott valahol.
Apa!
Kislányom!
De jó látni!
Késett a járat. Bostonban nem akart elállni a havazás.
Mizu, öcsi?
Ezt a partit a te tiszteletedre rendezték?
Úgy tűnik.
Rémes! Itt várnak a nagybácsijaim és nagynénjeim.
- Az egész család rád vár. - Hol vannak?
- Hátul, Anya.
Szia! Jó estét!
- Jól vagy? - Szia!
Szia! Szia, hogy vagy?
Helló!
Sógorom!
Ki állja a cechet? Azt hittem, az újságírók csórók!
Ha valami jó történik veled, te azon is rinyálsz!
- Igyál egyet, baszd meg! Ingyen van. - Akkor…
- Feka, hát itt vagy! - Édes húgom!
- Imádtam a dokumentumfilmedet. - Nagyon jó, csak kicsit szenvedős.
És kicsit hosszú.
Másfél órát sem tudsz figyelni, te lusta disznó?
- A koronaékszer! - Egész kicsíptem magam, nem?
Berakhatsz a következő filmedbe. Legalább statisztának a háttérbe!
- Gratulálok! - Köszönöm.
Te rohadt dagadék!
Végre eljöttél, te pöcs!
- Hiányoztatok! - Ez egy csoda, te vén fasz!
Még a lányom esküvőjére és az apám temetésére se jöttél el!
Bulizni bezzeg idetolod a képed!
Gondolod, hogy az uraság eljön a béna családi találkozókra?
De jó látni! Gratulálok, te pöcs!
Nem hagynak békén. Ezek csak kritizálni akarnak, bátyó!
Ki gondolta volna, hogy azok a rohadékok díjaznak,
akik eddig csak kritizáltak?
Ugye?
- Van valami az orrodon. - Micsoda?
Egy darabka szar. Túl sok gringó seggét nyaltad ki!
Nem néztünk ki belőled ennyit, te hülye!
Menjetek a picsába!
De komolyan! Nagyon felnézek rád.
Köszönöm. Én is rád.
Gratulálok, te rohadék!
- Azért ne szállj el! - Te meg ne csak a seggeden ülj!
Mekkora szöveg! Szóval egy lúzer vagyok, baszd meg!
Ideje pár mexikói seggét is kinyalnod!
Vigyázzatok vele, mert cikket ír rólatok!
Nézzétek, ki van itt! Pablo Galindo!
Pablito, menekülj, te pöcs!
Be ne kerüljön az újságba az alsó-kaliforniai nyaralód!
Vastagon leszarom, cimbora.
- Baszd meg magad! - Ja.
Silverióra!
Egészségedre!
- Egészségedre! - Egészségedre!
Adj egy cigit!
Ezek megőrjítenek.
- Azt hogy is hívják? - Hol?
Ott. Azt a kritikust. Nem emlékszem a nevére.
Szokás szerint.
Sziasztok, mi újság?
Szia, Luis!
Kösz, hogy eljöttél.
Kösz, hogy meg se hívtál, te pöcs!
Lucía, hogy vagy?
- Jól, Luis. Jó, hogy eljöttél. - Köszi.
- Innék egy mezcalt. Hozzak valamit? - Köszi, nem.
Nekem mezcalt! Köszönöm.
A nagy Silverio Gama úr!
Újságíró, dokumentumfilmes, művész.
Az ikon, aki a pódiumról figyel minket.
Aki el sem jött az interjújára,
és egy teljes filmes csapat munkáját semmibe vette.
Sajnálom, Luis.
Számodra ezen a partin mindenki csak egy paraszt, te pöcs!
Igen, neked mindannyian azok vagyunk. De tévedsz, cimbora.
Mi, akik nem húztunk el Mexikóból, mi mártírok vagyunk!
- Luis, hidd el… - Nem elég, hogy a szarban hagytál?
Napokig próbáltalak megtalálni. Miért nem voltál egyenes?
Tudom. Sajnálom.
Miért?
Luis, köszönöm, hogy meghívtál a műsorba, de…
De mi, te pöcs?
Nem tudtam rávenni magam.
- A műsorom nem elég jó neked? - Kérlek, ne csináld ezt!
Barátok vagyunk.
Pontosan, te pöcs!
És a barátok felveszik a telefont.
Egyenesek egymással. Pláne te!
Mr. Igazság! Mr. Kritikus Gondolkozás!
Ne szívass!
Gyere, kérlek!
Rendszeresen nyilvánosan kritizáltad a munkámat.
Luis, miért hívtál meg?
Hogyhogy miért?
Ha annyira utálod a munkámat, miért?
Újságíró vagyok, nem a rajongód.
A barátom vagy. Szerintem azért jöttél, hogy ezt elmondd.
De ha tényleg a barátom lennél, négyszemközt megmondanád az igazat.
- Az igazat akarod? - Igen.
Érdekel, mit gondolok a filmedről?
Ne kímélj! Hadd halljam!
Túl hivalkodó és álomszerű,
mégpedig azért, hogy leplezze a gyenge forgatókönyvet.
Értelmetlen jelenetek összevisszasága.
Az egyik fele nevetséges, a másik fele meg dögunalmas.
Állítólag metaforikus, de ebben semmi költőiség nincs.
Lopásnak tűnik az egész. Plágiumnak. És alig leplezted.
Mit röhögsz? Banális és kusza az egész.
Azok a szőke parókás katonák a Chapultepecben…
Mi a fasz?
A csávó meg először axolotlokkal ül a vonaton,
aztán egyszer csak a lakásában van a sivatagban.
Mert csak. Mert te így találtad ki.
Miért pont ott? Miért nem mondjuk az Estadio Aztecában?
- Miért ne? - Mert az élet nem ilyen, haver.
Az életben a dolgok egymás után jönnek. Ok-okozat.
Ez fikciós dokumentumfilm, Luis! A humor komoly dolog.
De ez nem szándékosan humoros! Megszegted az újságírás szabályait.
Az objektivitás, a függetlenség, a történetiség és az igazság bekaphatja!
Nem bírtad visszafogni az egódat.
Még magadat is beleraktad a filmedbe, te pöcs!
Történelmi személyiségeket beszéltetsz magadról. Ki a fasznak képzeled magad?
Válaszolj, te pöcs!
Ugyan már! Adj egy cigit!
Ha az életedről mesélnél, hát mesélj arról!
Írj önéletrajzot!
Lófaszt! Az életem a világ legunalmasabb dolga.
Mi a faszt próbáltál kifejezni?
A magánéletedről beszélsz, a kozmoszról,
a saját tragédiáidról meg a politikáról.
Mi volt ez? Memoár? Paródia? Vagy mi a…
Ez mind én vagyok, és egyik sem vagyok, Luis.
Már úgy is beszélsz, mint egy művész, baszki!
Talán csak a bizonytalanság krónikája.
Nekem jó így.
Te hülye vagy. Milyen bizonytalanság krónikája? Baszd meg…
Luis, nem akarok az életemről mesélni.
Az emlékek nem az igazságról szólnak, csak az érzéseinkről.
Fáraszt, hogy az érzéseim helyett a gondolataimról kell beszélnem.
Újságíró vagy.
Ugyanazt kell mondanod és gondolnod. Régen legalább volt pár jó ötleted.
Mire megyek pár jó ötlettel, ha a világ kicsúszik a kezünk közül?
Öregszel, apám. Életközepi válságod van, ennyi.
Az lehet.
Az én koromban már úgy rohan az élet, hogy minden összemosódik.
Képek, emlékek, szilánkok katyvasza,
és minden összefügg mindennel.
Milyen gyönyörű ez a ronda város, nem?
Meg a kurva anyád!
- Elnézést a zavarásért! - Semmi gond.
Luis Valdivia? Csinálhatunk egy képet?
- Persze. - Köszönjük.
- Állnál középre? - Hogyne.
Tökéletes.
Egy, kettő…
Szuper.
Nagyon köszönjük. Nagyon szeretjük a műsorodat.
Köszi. Jó éjt!
Ne felejtsd el, Silverio,
hogy honnan jöttél, és ki voltál, mielőtt megismertél!
Min nevetsz, faszfej?
Hogy mindenben ilyen kurva biztos vagy.
Hogy kategorikus vagy, mint a munkáid.
Hogy teljesen szemellenzős vagy.
És hogy művészként abszolút középszerű vagy.
Nevetek a rövidlátó, zászlót lengető nacionalizmusodon.
A vidékiességeden.
Hogy behódolsz egy nyilvános megszégyenítésre
és online lincselésre épülő iparágnak. A kattintások mondják meg, miben hiszel.
Ez a vállalatok új aranybányája.
Azért lettem az, aki lettem, mert itt hagytalak téged, ezt,
meg a tévét.
Nézz magadra!
Vulgáris vagy.
Rosszindulatú. És még büszke is vagy rá.
És nem vagy őszinte.
Csak lájkokat koldulsz a közösségi médiában a csatlósaiddal.
Az elnöknek nyalsz, és hülye ideológiák mellett kampányolsz.
Tökéletesen illusztrálod az újságírás mai állapotát.
Egy szórakoztató senki. Egy véleményvezér.
Az ilyenek miatt nem létezik már igazság.
Tűnés! Menjél táncolni! Elegem van belőled.
A kemény fickók nem táncolnak.
Ez apám szövege. Ne vedd a szádra!
Tűnés! Hallani sem akarlak.
Mondtam, hogy hallani sem akarlak.
- Végre! - Milyen volt Luisszal?
Mondd el!
Csodálatos.
Komolyan?
Gyere, táncoljunk!
- Igyunk egy mezcalt! Kérlek! - Inkább táncoljunk!
- Ne, várj! - Táncoljunk!
Nincs kedvem.
Vagy 100 pasi van itt, aki ölne egy táncért velem.
Ki az? Mondd meg!
- Nézz szét! - Látom, hív a dzsungel!
Apa!
Felismered ezt a dalt?
- Melyiket? - Ezt!
Silverio!
Cloe!
Camila eltűnt.
Gyerünk!
Elnézést kérek! Hamarosan folytatjuk az ünneplést.
De mielőtt színpadra szólítanám díszvendégünket,
hallgassunk meg pár szót
a mélyen tisztelt belügyminiszter úrtól,
Siniestro Quiñonestől!
Nagy tapsot kérek neki!
Köszönöm. Köszönöm szépen.
Az ünneplést egy komoly díj átadásával zárjuk.
Mindannyiunkat büszkeséggel tölthet el,
hogy ezt most először kapta mexikói,
sőt, latin-amerikai újságíró.
Hol van a díszvendég?
- Silverio! - Jöjjön fel, mondjon pár szót!
- Apa, hova mész? - Hol van?
Hamarosan itt lesz.
Úgy látszik, eltűnt.
Kiabáljuk a nevét!
Én elmondtam a mondandómat. Silverio jön.
Silverio! Nagyon jó!
FÉRFI MOSDÓ
Ez meg mi?
Lehetetlen!
Milyen ősz lett a kisfiam!
- Majdnem egyidősek vagyunk, Apu. - Vénember lettél.
Az öregkor váratlanul jön.
Aztán teljes állás lesz belőle.
Evés, ivás, vécézés… Mindenből kihívás lesz.
Nekem ezt senki nem mondta. Senki sem figyelmeztet rá.
Örülök, hogy eljöttél.
Hogy hagyhatnám ki a kisfiam partiját?
Sajnálom, hogy anyád nem jöhetett el.
Elviselhetetlen a gondolat, hogy soha többé nem lehetek vele.
De néha meglátogatom a szobájában, és meghúzom a lábát.
Kisfiam!
Nagyon sajnálom, hogy sosem mondtam el,
milyen büszke vagyok rád.
De elmondtad, Apu.
A magad módján. Csak nem mondtad ki.
De egy idő után rájöttem.
Nagyon jó apa voltál.
Mindenemet elveszítettem.
Ezért csak ennyi tellett.
Apa voltam, meg néha férj.
De mindig szégyelltem,
hogy több is lehetnék, mégsem vagyok.
De belőled nagyvilági ember lett. Nagyon sikeres vagy.
Pedig akkora lusta disznó voltál!
Hidd el, anyáddal nem számítottunk erre!
Elhiszem.
Én sem.
Tudod, néha én is szégyellem magam azért, aki lettem,
és azért, aki nem lettem.
Jól vagy?
Sokat segített volna, ha annak idején tudom, mit érzel irántam.
Ha hallom tőled.
Ha tudhatom, hogy odafigyelsz rám.
Megtettem, ami tőlem telt.
Mindig megtesszük,
de sosem elég.
A siker a legnagyobb kudarcom.
Bármit odaadnék, hogy megadhassam Camillának és Lorenzónak, amit te adtál.
Ugyan már! Fel a fejjel!
Egy partin vagy!
A depresszió a burzsoázia betegsége. Túl sok szabadidejük van.
Mi nem érünk rá szomorkodni.
Mindennap látlak.
Közel érezlek magamhoz, mert elengedtelek.
Hiányzik a nagy kezed, az illatod…
Hiányoznak a beszélgetéseink. Mindig a legjobbat hoztad ki belőlem.
Mindig itt vagyok, fiam, amikor csak szükséged van rám.
Még mindig nem tudtam elengedni Mateót.
Előbb-utóbb rájössz, hogy csináld.
Az élet csak értelmetlen események rövid sorozata.
Fogadd el, és kész!
Szorítsd ökölbe a kezed!
Emeld fel a fejed!
Fojtsuk italba a szégyenünket! Koccintsunk a sikereidre!
- Egészségedre! - Egészségedre!
Emlékszel, mit mondtam mindig?
- Kortyolj bele a sikerbe! - Kortyolj bele a sikerbe!
- Ízlelgesd, aztán köpd ki! - Ízlelgesd, aztán köpd ki!
- Különben megmérgez. - Különben megmérgez.
Ki az?
Szia, Anyu!
Micsoda meglepetés!
Nem tudtam, hogy jössz.
De tudtad. Tegnap megbeszéltük telefonon.
Mondtam, hogy ma jövök.
Beszéltél a testvéreiddel?
A partin találkoztunk.
A partin?
A mexikói újságírók szervezték tegnap a tiszteletemre.
Meg akartalak hívni, de gondoltam…
Azt hittem, a gyerekeket is elhozod.
Hogy van Camila és Mateo?
Lorenzo.
Camila és Lorenzo.
Mit mondtam?
Mateót.
Az lehetetlen!
A te Mateód halva született.
Nem halva született, Anya.
Egy napig élt. Harminc óráig.
Az nem élet.
Ahogy ez sem élet.
Már halott kéne legyek.
Anyu, ezt tíz éve mondogatod!
Mindenki feldobta a talpát, csak te nem.
Mit csináltál tegnap?
Moziba mentünk.
Elvira nénivel, meg a barátaival az otthonból?
Igen.
És?
Csak egy rakás öreg!
Nagyon unalmasak.
Anyu, mit vártál?
Olyan embereket, mint én.
Korombelieket.
Valami furcsa történt.
Micsoda?
A moziban kimentem a mosdóba.
Ezt nem fogod elhinni. Ott volt az ágyam.
Valaki az egész hálószobámat odavitte.
- Biztosan álmodtad. - Nem, kisfiam.
Valaki elvitte az otthonomat a moziba.
Ott van. Odakint!
- Én csak végig akartam nézni a filmet. - Az otthonodban vagyunk, Anyu!
Gyere, nézzünk ki a teraszra!
Látod, hogy virágzik a bokor?
Ez a teraszod. A te otthonod.
Mi a helyzet Susanával?
Jaj, kisfiam!
Ez a szobalány lop.
Nem szobalány, hanem az ápolónőd.
Ezek mind ugyanolyanok.
Susana művelt. Szakember. Miért nézed le?
Apukád néhány napja hozott pár karperecet,
ami nagymamádé volt.
És most nem találom.
Apu nyolc éve meghalt.
Nem halt meg!
De meghalt, Anyu.
Miket beszélsz, kisfiam?
Karácsonykor találkoztam vele az öcsédnél!
De nem szólt hozzám.
Biztosan dühös rám, vagy egy másik nővel van.
Időnként eljön hozzám.
Amikor a hasamon alszom, meghúzza a lábamat.
- Aztán altatót énekel nekem. - És milyen dalt?
Nem emlékszem.
Azt a…
Amikor először szeretkeztünk apáddal, ezt a dalt hallgattuk.
És folyton ezt fütyülte neked, amikor a pocakomban voltál.
És kiskorodban,
ha hisztiztél és kiabáltál,
akkor is mindig ezzel nyugtatott meg.
Tényleg? Nem emlékszem.
Semmire sem emlékszem a gyerekkoromból.
Ki volt az előadója?
Agustín Lara, vagy talán Pérez Prado.
Nem rémlik.
A száddal beszélj, fiam! Megőrjítesz!
Ne haragudj!
De próbáld meg felidézni a dalt, Anyu!
Ki volt az előadó?
Az az önző gazember a sírba vitte magával.
Elnézést!
Jó napot, uram! Mit adhatok?
- Van pacalos, kéthúsos… - Marhanyelves van?
- Van. Hányat kér? - Kettőt.
Máris!
- Minden mehet bele? - Igen.
- Jól van? - Igen.
- Segíthetek? - Nem.
- Hadd… - Ne érjen hozzám!
Mi baja van?
- Nem tudom. - Meghalt?
Nem haltam meg.
Eltűntem.
- De hát itt van, hölgyem! - Hagyja! Folyton ezt csinálják.
- Eltűnnek, és mindenkit idegesítenek. - Nem halnak meg, de nem is kerülnek elő.
- Hölgyem, mi történt? Mondja el! - Nem tudom elmondani.
Itt maradnak, de nem is maradnak itt. Csak panaszkodnak, ember.
Kérem, mondja el, mi a baj!
Higgye el, jobb, ha nem tudja!
Martín!
Rendőrség!
Az eszmék felfalták az isteneket.
Az istenek eszmékké váltak.
Epével teli nagy hólyagokká.
A hólyagok kidurrantak.
A bálványok felrobbantak.
Rothadó istenségek.
Legyek raja.
A szentélyből szemétdomb lett.
A szemétdombból óvoda.
Felfegyverzett eszmék, idealizált, istenített ideák,
kiélesített szillogizmusok!
Kannibál istenségek!
Idióta ideák, istenítve.
Veszett szukák, amik a saját okádékukat eszik.
Előhoztuk a dühöt a mélyből.
A genitális nap amfiteátrumából szemétdomb lett.
Egy halott ország, ahol senki sem hal meg.
Ki maga, hogy el meri lopni Octavio Paz sorait?
Azért írhatta ezt le, mert én éltem, Silverio.
Ne nevettessen, Hernán Cortés!
Csak egy bandita volt, egy macsetés sakál, aki vakon vagdalkozott át a dzsungelen.
- Egy betűt sem olvasott soha! - Nem ismer engem.
Senki sem ismer.
Ha akkora szégyent érezne, mint amekkora katasztrófát okozott,
kicsit talán alázatosabb lenne.
Van tüze?
Tudom, mire gondol.
Ötszáz éve mindenki engem hibáztat, pedig semmit sem értenek.
- Nem látja, hol ül? - És maga? Nézzen körül!
Egy gyönyörű város, 300 000 indián lakossal.
- Nem indiánok. - Akkor amerikaiak.
- Az sem. - Mindegy.
Hogy dönthetett meg 400 spanyol 16 lóval és egy kis puskaporral egy birodalmat?
- Az indiánok… - Nem indiánok!
Kannibálok, mindegy. Egymást ették, mint az állatok.
Gyűlölték egymást.
És mind gyűlölték a tlatoanit.
Azon a sarkon ismertem meg Moctezumát.
- Rendes fickó. Igen! - Nem!
Azon a sarkon tudtuk meg, hogy létezik Európa.
Csak segíteni akartunk. Megkapták tőlünk az istenünket és a nyelvünket.
Meg a himlőt, a kanyarót, és a pokoltól való félelmet.
És a kankót.
Meg a hadseregüket, az oligarchákat és az egyházat.
És 300 évnyi alkirályt. Mind ronda volt, mint a bűn, bassza meg!
Nézze meg Centéotl istent!
Eltemették az isteneinket, és egy újat hoztak:
egy véres, megkínzott, keresztre feszített istent. Ne legyen hülye, Cortés!
Maga csak egy hasznos külföldi volt.
Könnyű háborút nyerni, ha az ellenségük, a népünk önmaga ellen fordult.
Nem akartam háborút.
Megszerettem ezt a vidéket és a lakóit.
Szép szavak egy gyilkos szájából.
Gyilkos?
Egy új világ alapjait fektettem le.
A gyerekeim voltak az első mexikóiak, tehát a haza atyja vagyok.
Mexikóiként éltem. A legnagyobb mexikóiként haltam meg.
Sajnálom, de a mexikóiak és a spanyolok egyformán utálják.
Egyetlen szobra sincs.
Néha azt hisszük, több otthonunk is van,
de igazából sehonnaiak vagyunk.
Talán idővel minden nagy embert megutálnak.
Elég a gyerekes dührohamokból, Silverio! Miért dühös?
Maga nem indián, mulatt vagy korcs!
Nézzen magára! Kreolabb vagy meszticebb, mint a gyerekeim.
Nem akarnak se indiánok, se spanyolok lenni.
Szándékosan a korcs életet választották,
ezt a köztes létezést.
A kurva életbe!
- Kapcsolják ki azt a szart! Megvakulok. - Mi az?
- Megégetett a cigaretta! - Ne mozdulj!
Ne mozduljatok!
Ne mozogjatok! Maradjatok a helyeteken! Újravesszük!
És vége! Martín!
Martín, ne hagyd, hogy mozogjanak!
Mi van, öreg?
- Öt perc szünet! - Várjatok!
- Holtak és eltűntek, a helyetekre! - Martín, újravesszük! Mindenki maradjon!
A picsába már!
Megvagyok, haver. Valami keménykedős rendezővel forgatok.
Megint valami szar Hernán Cortésről, vagy mi ez.
Sube, Pelayo, sube!
Szép kis pecó, baszd meg!
Pablo Galindo kért bérleti díjat?
Pár napra kölcsönadta.
A gazdagok semmit sem adnak ingyen.
Ezért gazdagok.
Ez gyönyörű!
Valahogy be fogja hajtani az árát.
Apu, Hortensiával a klubba megyünk a strandos cuccokért.
- Megyek. Lorenzo segít, ha megkéritek. - Lorenzo alszik.
Ne már! Arra később is ráér.
Gazdag barátokkal szép az élet, tesó.
Lemegyek a partra, mielőtt elkezdesz szívatni.
El ne lopjátok az étkészletet, rohadékok!
- Csak az ezüstöt! - Vagy valami jó bort!
Jó napot, uram! Parancsoljon!
Apu, gyere!
- Mi az? - Nem engedi be Hortensiát.
Miért? Valami gond van?
- Cselédek nem jöhetnek be. Ez a szabály. - Ő családtag!
- Nem tehetnél kivételt? - Ez a szabály.
Pablo Galindo vendégei vagyunk. Nála szállunk meg.
Sajnálom, uram, de a tulajdonosok rögzítették a házirendben.
Cselédek nem léphetnek be.
Még sétálni sem?
Sajnálom, kisasszony.
- Ki a felettesed? - Ma nincs bent.
- Hortensia, menj… - Nem! Hortensia nélkül nem megyünk be.
- Camila, ez a szabály! - Csinálj valamit! Legalább hívd…
Ez van a házirendben!
- Felhívom Pablót, és… - Hagyja, uram!
A gazdagok hozzák a szabályokat.
Menjünk innen!
Feldughatják a strandjukat a seggükbe!
- Hivatalos. - Micsoda?
Az Amazon megvette Alsó-Kaliforniát.
- Ez a strand most már a gringóké. - Csodálatos!
Nyugodtan vegyék meg egész Mexikót! Jobban járnánk velük.
Nem tudtam, hogy ilyen hazaárulók vannak a családban.
Képzeld csak el, milyen lenne!
- Mi az? - Látom, éhes vagy.
Itt a gyümölcsnek gyümölcsíze van.
- Hogy vagy? - Jól.
Anya el akar menni egy távolabbi partszakaszra.
- Naplemente előtt oda akar érni. - Mindjárt megyünk. De mesélj, mi újság?
- Mivel? - Mi a helyzet Bostonban?
- Még mindig együtt vagytok Markkal? - Igen.
- Nem hangzik túl meggyőzően. - Nincsen semmi gond.
Markkal minden rendben.
Nyilván nem minden, minden sosincs rendben, de…
Amíg nem kérdeztél róla, eszembe sem jutott.
Akkor?
Nem tudom.
Fura itt lenni.
Hol? A parton?
Mexikóban.
Nem értem.
Dehogynem!
Miért? Itt vannak az unokatesóid, a nagybácsik, nagynénik…
- Pontosan. - Pontosan mi?
Ilyen életem is lehetett volna. És ők erre emlékeztetnek.
- Mindarra, ami nem történt meg. - Igen. Beleértve Mateót is.
De nem csak Mateo van a bardóban. Néha úgy érzem, mind ott vagyunk vele.
Camila, a családod mindig itt lesz. Itt van az otthonod, a nagyszüleid…
Apa, állj le! Jól vagyok, csak szomorú vagyok.
És ezzel nincs gond. Néha kell egy kis szomorúság.
De te mindent meg akarsz oldani meg ki akarsz magyarázni.
Van, ami úgy van, és kész.
Jövő hónapban lejár az albérleti szerződésem.
- Lehet, hogy visszajövök Mexikóba. - Miért?
Hogy itt éljek.
És a bostoni állásod?
Nem rossz, de nincs lehetőségem fejlődni.
Unom, hogy egy műanyag tálcáról eszem a salátát egyedül az asztalomnál.
Mit fogsz csinálni Mexikóban?
Nem tudom.
Tetszik az ötlet, de akkor óvatosabbnak kell lenned.
A barátaim itt élnek. Soha semmi bajuk nem történt.
Mert elkerített, őrökkel teli lakónegyedben laknak,
és mindenhova sofőr viszi őket. Vállalod ezt? Mert én nem.
Legalább nem egy steril környezetben élnek, mint mi.
Egy steril környezetben, ahol éjszaka kijárhatsz,
és mehetsz tömegközlekedéssel.
- Ugyan már! - Komolyan!
Használtad valaha a tömegközlekedést?
- Rendszeresen használom. - Ugyan már!
Hol áll meg a Santa Monica-i vonat?
Az Ocean és Venice között.
Tévedsz.
Mennyibe kerül egy jegy?
- Nem tudom. - Még szép, hogy nem tudod.
Felnőttek vagyunk, Apu.
Eldönthetjük, hol akarunk élni.
Oké?
Camila, tudod, hogy mindenben számíthatsz rám.
De ne kérd, hogy ne a legjobbat akarjam neked!
Haladjatok! Későre jár.
Ami neked a legjobb, az nem biztos, hogy nekünk is a legjobb.
Menjünk, mielőtt Anyu kicsinál!
Hogy haladsz?
Haladok.
Meg akarod hívni Jont és Stephent?
Apu…
Emlékszel Pacóra?
Kire?
Pacóra, Guidóra és Ernestóra.
- Az axolotljaim voltak, míg itt éltünk. - Persze.
Kiskoromban, amikor L. A.-be költöztünk, elhoztam őket,
mert minden barátom Mexikóban maradt.
Úgy döntöttem, Pacót, Guidót és Ernestót egy bőröndbe rejtem
egy vízzel teli zacskóban.
Senkinek sem szóltam.
Amikor megérkeztünk az új házba, első dolgom volt kinyitni a bőröndöt.
Teljesen elázott. A zacskó kinyílt,
és a barátaim eltűntek a ruhák között.
És nem mozogtak. Gondoltam, bedobom őket a vécébe, hogy tudnak-e úszni.
És elsüllyedtek.
Rájöttem, hogy meghaltak. Egy cipősdobozba rejtettem őket az ágyam alá.
Pár nap után bűzleni kezdtek. Beraktam őket a fagyasztóba.
Emlékszem, Anyu valami halfélét sütött egyszer vacsorára,
és nem akartam enni belőle, mert ki voltam akadva.
Azt hittem, a barátaimat esszük meg.
Mi a baj?
Fogalmam sem volt erről. Miért nem mondtad el?
Nem voltál otthon.
Marokkóban voltál, dolgoztál valamin.
Vagy otthon voltál?
Nem tudom.
Mindegy.
Ha bombát talál a reptér területén,
kérjük, vigye a legközelebbi információs pulthoz!
Köszönjük a figyelmet.
Kérjük, ne forduljanak balra!
Jó napot, uram!
Kérem, vegye le a szemüvegét!
- Mi a látogatásuk célja? - Itt lakunk.
Nem, nem itt laknak.
Ujjlenyomatot!
De igen, itt lakunk.
Újságíró vagyok, és ez az otthonom.
Ez nem az otthona, uram.
O-1 vízuma van. Kérem, nézzen a kamerába!
Igen, O-1 vízumom van, mert itt dolgozom, és itt adózok.
- Szerintem mondhatom, hogy itt lakom. - Ujjlenyomatot!
Nem, uram, nem mondhatja, hogy itt lakik.
Ha rám nézne, talán felismerne…
Angolul, kérem!
Elég, Apu!
Hogy hívják?
- Parancsol? - Hogy hívják?
Apu, hagyjad!
- Vegye el a kezét, uram! - Hadd beszéljek a felettesével!
Nincs rá szükség.
Nincs rá szükség, mi?
Mehetnek.
Következő!
Seggfej. Menjünk!
Gyere!
ÜDVÖZÖLJÜK AZ AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOKBAN!
Elnézést!
- Ön a határőrök felettese? - Igen.
Az az őr nagyon udvariatlan volt.
Tizenöt éve itt élek,
de szerinte nem mondhatom, hogy ez az otthonom. Nagyon felzaklatott.
- Mi a jogi státusza? - O-1 vízumom van.
Akkor ez valóban az otthona.
Tennie kéne valamit, ha ő fogadja az országba érkezőket.
Megalázó volt.
Sajnálom, uram. Intézkedem.
Bocsánatot kéne kérnie.
- Az úr feldúlt. Megalázta őt. - Nem voltam tiszteletlen.
- Agresszív volt. - Kérjen tőlünk bocsánatot!
- Uram, bízza ezt rám! - Kérjen bocsánatot!
Mi az? Apu, hagyd!
Nem. Ki kell mondania, hogy ez az otthonunk.
- Ez nem az otthonuk, uram. - Mit mondott?
- Itt ez a szabály. - Milyen szabály?
Az úrnak O-1 vízuma van, a családjának O-3.
Ez az otthonuk.
- Hallotta? - Kérjen elnézést!
Ez nem az otthonuk. Nem amerikaiak.
És te mi vagy? Mexikói? Kínai? Svéd, baszd meg?
- Uram! - Itt nőttem fel! Itt tanultam!
- Ez az otthonunk, akármit mond. - Fegyelmezze a fiát!
Nem nyugszom le!
Ő fogja be, és legyen tiszteletteljes! Gyerekkorom óta ezt a szart hallgatom.
Jól van, felőlem mondják, hogy ez az otthonuk!
- Nézzen a szemünkbe! - Nem beszélhet így vele!
Beszél spanyolul, nem? Mexikóiabbnak néz ki, mint én!
Nem értem.
Félsz, hogy rájönnek, hogy spanyol vagy?
Amerikai vagyok.
Amerika egy kontinens, seggfej! Mind amerikaiak vagyunk!
Még a nevünket is ellopták.
- Érti. - Nem kér bocsánatot.
- Kérjen elnézést! - Mondja, hogy sajnálja!
- Kérjen elnézést! - Kérjen elnézést!
- Mi ez? - Mi ez, Apu?
- Kérjen elnézést! - Ne érjen hozzám!
- Jöjjön! - Ne érjen hozzám!
Mondja ki!
Apu! Apa!
Kérjen elnézést! Mondja ki!
- Engedjen el, rohadék! - Lorenzo!
Apa!
- De szép házuk van! - Köszönjük szépen.
Nagyon szívesen. Köszönöm. Szép napot!
Lorenzo, vidd be a bőröndödet!
Oké, viszem.
Sétálok egyet. Még mindig fáj a fejem.
Gyere, feküdj le kicsit!
Hátha javít valamit az arcodon, te vén rozmár!
Nem mehetsz így holnap a díjátadóra!
Azt akarják elhitetni, hogy Jézus Krisztus fehér ember volt.
Ez hazugság.
Jézus nem fehér volt, hanem barna!
Sőt, palesztin volt!
Elnézést! Elnézést, uram!
Üdvözöljük a Metro Expo vonalán!
A szerelvény végállomása
Santa Monica, központ.
A következő állomás az Expo Park/USC megálló.
Expo Park/USC megálló.
A leszálláshoz…
Ne! Hagyd azokat!
Hagyjál már, Nagyi!
Kérjük, vigyázzanak, az ajtók záródnak!
Hetedik utca/Metro Center, Los Angeles, központ.
A szerelvény tovább nem közlekedik.
Kérjük, ellenőrizzék…
Basszus!
Uram!
Kérjük, ellenőrizze, megvannak-e személyes tárgyai…
Jól van?
…az ajtók kinyílásáig.
Uram!
Jól van, uram?
Szüksége van segítségre?
Segíthetek, uram?
Nem értem.
Nem értem, uram.
Uram!
Nem értem.
Juan!
Hívd a segélyhívót!
Jó estét kívánok!
Büszke vagyok arra, hogy ma este itt képviselhetem Apát és a családunkat.
Életem legszomorúbb napjain vagyok túl,
de ma büszke és boldog akarok lenni.
Felolvasom apám beszédét.
Nála volt.
Kedves kollégáim az Amerikai Újságírók Társaságából!
Ennyi.
Apám nem szeret a reflektorfényben lenni.
Talán azért kapott agyvérzést, hogy ne kelljen eljönnie a díjátadóra.
Valószínűleg kómásan is nevet rajtunk.
Silverio Gama szereti Kaliforniát.
Élete elmúlt 20 évét itt töltötte.
És minket is itt nevelt fel.
Biztosan büszke arra, hogy a hazájául fogadott országtól
ilyen rangos elismerést kap.
De mindennap hiányzott neki Mexikó.
Mielőtt megnéznénk a kollégája és barátja, Martín Solís által összeállított videót,
szeretném megkérni önöket,
hogy nagy tapssal köszöntsék
apámat, az idei díjazottat.
Silverio Gama!
Gyerünk, hangosabban!
Hangosabban!
Ez normális?
- Mi? - Ez a hang. Ez normális?
Igen, normális.
Teljesen átázott az ágynemű.
Csupa víz.
Megtelt a zsák. Talán elfelejtették cserélni.
Szólok a nővérnek.
Lát javulást, doktor úr?
Nem. Csak várni tudunk.
Az egyik lebenyben nagy vérömleny van.
- Ez sokáig eltarthat. - Milyen sokáig?
Nem tudom.
Ön szerint itt van velünk?
Hall minket?
Persze, hogy itt van.
De közben nincs is itt.
A kóma egy rejtély, Camila.
Mit csinál a szemével?
Reflexes mozgás.
Úgy érzem, megszorítja a kezem, ha megfogom az övét.
Tegnap zenét játszottunk neki,
meg felvételeket a gyerekkorunkból.
Azon sírt egy kicsit.
Silverio! Hallasz engem?
Hol vagy?
Úgy érzem, hallasz.
Láttad valahol a távirányítót?
Nem.
Senki sem segített neki.
A végállomáson ő volt az utolsó utas a vonaton.
Egy takarítónő talált rá.
Egy honfitársunk, Refugio Domínguez kisasszony.
Üdvözlöm, Refugio!
- Üdv! - Sikerült megtalálnunk.
És most beszélgethetünk is vele.
Köszönjük, hogy itt van! Elmesélné, mi történt?
Szokás szerint bementem kitakarítani a kocsit, és láttam, hogy nem üres.
Először azt hittem, egy részeg az, ez sűrűn előfordul.
De aztán megláttam a halakat a padlón.
Azaz axolotlokat.
Mind meghaltak, a padló csupa víz volt, és nagyon büdös volt.
Silverio!
Hogy vagy?
Fáradtnak tűnsz.
Békésnek.
Nyugodtnak.
Mi a faszt keresett Apa a Santa Monica-i vonaton?
Mexikóibbnak akarta érezni magát.
De annyi mexikói volt ott, hogy felrobbant a feje.
Olyan hülye vagy!
Fura dolog történt pár napja a hálószobánkban Los Angelesben.
A hasamon aludtam,
és valami megfogta a lábamat, és húzni kezdett.
Felemelt. Nem tudtam mit csinálni.
Nagyon valószerű álom volt.
És ez akkor történt, amikor Silverio agyvérzést kapott.
Köszönöm, hogy elvitted Mexikóba, drága sógornőm!
Hé, Apu!
Hé, Apu! Mi a címe annak a dalnak?
Nem emlékszem a címére, de imádom.
Mindig ugyanezt csinálod.
Elveszel valamit, aztán nem is emlékszel rá.
De Anyu, mindig erre táncoltál Apuval!
Fiam, apád dögunalmas volt.
Sosem szeretett táncolni, pedig én annyira imádok!
A kemény fickók nem táncolnak.
Nyugodtan tévéztem otthon, erre te idehoztál.
Én csak végig akartam nézni a filmet.
Jól van, Anyu, de valaki mondja már meg a dal címét!
Miről beszélsz?
Öcsi, nem emlékszel a dal címére,
amit Apu mindig fütyült nekünk?
Hova hoztál minket, bátyó?
Nekem sosem fütyült rancherákat.
Ne hagyj itt megint, Feka!
Gyere vissza!
Még egy filmedbe se tettél bele!
Statisztaként sem.
Tovább!
- Honnan jöttök? - Északról.
A pokolból, de ők azt sem tudják, hogy az a pokol.
És hova viszitek?
Délre. Ebből a darabból fel fog támadni.
Teljesen újjáépíti majd magát.
Vigyázó szemetek délre vessétek!
Honnan tudjátok, hogy arra van dél?
Apu!
Lorenzo!
A másik irányba menjetek!
Nem, Apu!
Veled megyünk!
Forduljatok meg!
Nincs itt számotokra semmi.
És számodra?
- Találkozunk, ha visszatértem. - És az mikor lesz?
Mikor?
Apa!
A feliratot fordította: Liptákné Tóth Sára